subbed by: steps (subbox@centrum.cz)
Podíváte se na tu řeku
jak zvolna plyne kolem.
Všimnete si listů
šumících ve větru.
Slyšíte ptáky.
Slyšíte rosničky.
V dálce slyšíte bučení krav.
Cítíte trávu.
U břehu leží trochu bláta.
Je tu ticho. Je tu klid.
A najednou
se ve vás pohne řadící páka.
Je to jako se zhluboka nadechnout a říct si,
No jo, na tohle jsem zapomněl.
Tohle je první fotka Země z vesmíru,
kterou jsme mohli vidět.
Byla pořízena na Štědrý večer roku 1968
během mise Apollo 8.
...uvnitř relativně bezpečných mezí.
My ale tuto tenkou vrstvu atmosféry neustále znečišťujeme.
Dámy a pánové, přichází pan Al Gore.
Jsem Al Gore.
Býval jsem budoucím prezidentem Spojených států amerických.
Nepřipadá mi to zrovna veselé.
Tenhle příběh se pokouším vyprávět už hodně dlouho,
ale mám dojem, jakoby se mi nepodařilo předat tu hlavní myšlenku.
Dlouho jsem byl v politice a jsem hrdý na práci, kterou jsem vykonal.
To si snad děláte srandu. Tohle je národní tragédie.
Vemte sakra všechny autobusové spoje v zemi
a pošlete je do New Orleans.
Oni si zase myslí, že o nic nejde.
Ale tohle je velká, velká, VELKÁ věc.
Co právě teď potřebujete?
V politice existují dobří lidé, v obou stranách,
kteří ten problém nechtějí vidět.
Pokud by si jej totiž uvědomili a pochopili,
morální povinnost provést velké změny by pak byla nevyhnutelná.
...pokud nevyřešíte největší krizi v dějinách týhle země.
Nepříjemná pravda
Prozkoumávali místa k přistání a ztratili rádiový kontakt,
když procházeli kolem odvrácené strany Měsíce.
Všichni byli samozřejmě trochu nervózní.
Potom se ale rádiové spojení obnovilo, oni pohlédli nahoru
a udělali tuhle fotku. Říká se jí východ Země.
A tahle jedna fotka otřásla povědomím lidstva.
Následovaly dramatické změny.
Za 18 měsíců od jejího pořízení bylo založeno moderní ekologické hnutí.
Následující fotka byla pořízena během poslední mise Apollo.
Apollo 17.
Bylo to 11. Prosince 1972.
a je to nejpublikovanější fotografie Země.
Také je to jediná fotka Země, při které se Slunce nacházelo přímo za kosmickou lodí,
takže je Země plně osvětlená.
Další obrázek, který vám ukážu, už tak známý není.
Byl vyfocen sondou Galileo, která měla za úkol prozkoumat Sluneční soustavu.
A jak opouštěla zemskou gravitaci, otočila kamery směrem k Zemi
a zaznamenala otočení odpovídající jednomu dni.
Zde zhuštěné do 24 sekund.
Není to nádhera?
Tenhle obrázek je svým způsobem magický.
Vytvořil ho můj přítel, Tom Van Sant.
Vzal 3000 samostatných satelitních snímků, posbíraných během 3 let
a vybral z nich ty, které neobsahovaly žádné mraky.
Všechny části Země tak byly čistě viditelné.
A když to celé roztáhnete, stane se z toho plošný obraz.
Ukazuji to, protože vám chci povědět příběh o dvou učitelích.
Jednoho jsem příliš v lásce neměl, druhý byl pro mě opravdovým vzorem.
Na základní škole jsem měl učitele, který učil zeměpis tak,
že před tabulí roztáhl mapu světa.
A jeden můj spolužák zvedl ruku a ukázal na východní pobřeží Jižní Ameriky
a pak ukázal na západní pobřeží Afriky
a zeptal se: "Nepatřili kdysi k sobě?"
A učitel řekl, "Jistě že ne. To je ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšel. "
Z toho žáka se později stal flákač a narkoman.
Z učitele je vědecký poradce v současné vládě.
Ale víte, to co řekl ten učitel, se příliš nelišilo od tehdejších vědeckých závěrů.
Je zřejmé, že něco tak velkého jako kontinent se nemůže hýbat.
Ale jak dnes víme, oni se opravdu pohybovaly.
Jeden od druhého se oddělily, ale kdysi dávno opravdu patřily k sobě.
Tahle domněnka však představovala problém.
Odpovídala dobře známému tvrzení, že problémy nám nezpůsobí to, co nevíme,
ale to, co víme jistě a ono je to jinak.
Věřte tomu nebo ne, ale tohle je docela důležité.
Existuje totiž další podobná domněnka, týkající se globálního oteplování,
která také není správná.
Je to asi takhle: Země je tak velká, že ji prostě zničit nemůžeme.
A kdysi to možná byla pravda, ale ne dnes.
A jeden z důvodů proč to už dnes není pravda je to,
že jedna z nejzranitelnějších částí zemského ekosystému je atmosféra.
Je zranitelná, protože je tak tenká.
Můj zesnulý přítel Carl Sagan říkával:
"Kdybys měl velký nalakovaný glóbus, tak ta vrstvička laku vzhledem k tomu glóbu
je přibližně stejná jako tloušťka atmosféry vzhledem k Zemi."
A je dostatečně tenká na to, abychom byli schopní změnit její složení.
Tím se dostáváme k základnímu principu globálního oteplování.
A já tomu moc času věnovat nebudu, protože to určitě dobře znáte sami.
Sluneční záření přichází k Zemi
a zahřívá ji.
Jeho část je potom vyzářena zpět do vesmíru
ve formě infračerveného záření.
A část toho infračerveného záření je zachycena touhle vrstvou
a zůstává uvnitř atmosféry.
A to je dobře, protože to udržuje teplotu Země v určitých mezích.
Udržuje ji relativně konstantní a obyvatelnou.
Problém ale je, že tahle tenká vrstva atmosféry neustále nabývá na objemu
v důsledku znečišťování.
A čím silnější ta vrstva je, tím více infračerveného záření je zachyceno.
Tím se celá atmosféra zahřívá. To je princip globální oteplování.
Tedy aspoň jeho tradiční vysvětlení.
Tady je výklad, kterému já osobně dávám přednost.
"Globální oteplování aneb nikdo to nerad horké"
Asi se divíš, proč se ti rozpustila zmrzlina.
No, Susie, viníkem nejsou přistěhovalci.
Může za to globální oteplování.
Globální otepuofání?
Jo.
Tohle je pan sluneční paprsek.
Právě vyrazil k Zemi na návštěvu.
Ahoj Země, přinesl jsem ti trochu sluníčka do života.
A teď už musím jít.
Ne tak rychle, paprsku.
My sme skleníkový plyny a ty nikam nepudeš.
Ó, bože, to bolí.
Netrvá dlouho a Země je přecpaná slunečními paprsky.
Jejich hnijící mrtvoly zahřívají naši atmosféru.
A jak se zbavíme těch skleníkových pánů?
Naštěstí, naši nejšikovnější politici
na poslední chvíli vymysleli levný způsob, jak zatočit s globálním oteplováním.
Počínaje rokem 2063 prostě sem a tam hodíme do oceánu velkou kostku ledu.
Jako si dává tatínek do pití každé ráno.
A pak začne zlobit.
Protože skleníkových plynů stále přibývá
chce to pořád víc a víc ledu.
A tak je problém vyřešen jednou a provždy.
Ale...
JEDNOU A PROVŽDY!
Tohle je obrázek, který vyvolal můj zájem o tento problém.
Viděl jsem ho už jako student na univerzitě, díky profesorovi Rogeru Revellovi.
Byl první, kdo navrhoval měření oxidu uhličitého v zemské atmosféře.
On viděl, kam ten příběh spěje už po několika prvních kapitolách.
Už po pár letech měření vytušil, co jednou přijde.
V roce 1957 navrhli experiment.
Najal Charlese Davida Keelinga,
který velmi svědomitě a přesně po desetiletí prováděl tato měření.
Začali denně vypouštět meteorologické balóny.
A vybrali si k tomu střed Pacifiku, protože to byla nejodlehlejší oblast.
On byl velmi paličatý vědec.
Vždy požadoval přesná data.
Pro mě to bylo báječné období.
Jako hodně mladých lidí jsem se dostal do akademického prostředí,
k myšlenkám, o kterých se mi ani nesnilo.
A on ukázal naší třídě výsledky svého měření za několik prvních let.
Ty výsledky mě vyděsily.
Dokonce vyděsily i jeho.
Sdělil nám, co z toho podle něj plyne.
Nesmazatelně se mi to vrylo do paměti.
On našel vztah mezi významnějšími změnami v naší civilizaci
a změnami v celé atmosféře.
Také odhadl, kam to celé bude směřovat, pokud nepřijmeme určitá opatření.
A najednou to bylo nad slunce jasnější.
Po prvních sedmi, osmi, devíti letech, jste v tom mohli rozpoznat pravidelný vzor.
Ale mě zajímalo tohle:
Jak to, že to každý rok stoupá a klesá?
A on mi vysvětlil, že když se podívám na povrch, který zabírá země,
jen velmi malá část se nachází na jih od rovníku.
Většina je od něj na sever.
A také většina vegetace je na sever od rovníku.
Takže když je severní polokoule natočená směrem ke Slunci,
jak tomu je během našeho jara a léta,
listy stromů vstřebávají oxid uhličitý
a jeho množství v atmosféře se snižuje.
Ale když je severní polokoule natočená směrem od Slunce,
jak tomu je během našeho podzimu a zimy,
listy opadávají a vydechují oxid uhličitý
a jeho množství v atmosféře opět narůstá.
Takže je to jako když se Země každý rok nadechne a vydechne.
Oxid uhličitý jsme začali měřit v roce 1958.
A jak můžete vidět, v polovině 60. let, kdy ukázal naší třídě tento graf,
bylo zřejmé, že má stoupající tendenci.
Velmi jsem ho respektoval a hodně jsem se od něj naučil. Proto jsem tomu věřil.
A když jsem se v polovině 70. let dostal do kongresu,
pomáhal jsem organizovat první slyšení na téma globálního oteplování
a požádal jsem svého profesora, jestli by nepřišel coby úvodní svědek.
Čekal jsem, že to bude mít velkou váhu
a my budeme na správné cestě k vyřešení toho problému, ale tak jednoduché to nebylo.
Slyšení jsem pořádal dál a v roce 1984 jsem se do toho opravdu ponořil,
účastnil jsem se vědeckých debat a tak dál.
Napsal jsem o tom knihu, v roce 1988 jsem kandidoval na prezidenta,
také proto, abych se ten problém pokusil trochu zviditelnit.
A v roce 1992 jsem přišel do Bílého domu. Schválili jsme uhlíkovou daň
a různá jiná opatření, která by mohla pomoci.
V roce 1997 jsem v Kyotu pomáhal uzavřít smlouvu, která je tak kontroverzní, aspoň v US.
V roce 2000 můj oponent sliboval snížení CO2 a potom...
No, nějak se na ten slib zapomnělo.
A po celou tu dobu, jak tady vidíte, a jak jsem to viděl i já během těch let,
CO2 neúprosně rostlo.
A nyní už začínáme vidět důsledky.
Tohle je Kilimanjaro před více než 30-ti lety
a v roce 2000.
Jeden můj přítel se odtamtud nedávno vrátil
a ukázal mi fotku, kterou udělal před pár měsíci.
Můj další kamarád, Lonnie Thompson, studuje ledovce.
Tady je Lonnie u zbytku kdysi mohutného ledovce.
Během deseti let nebude na Kilimanjaru žádný sníh.
Tohle se děje v Národním ledovcovém parku.
V roce 1998 jsem vyšplhal na vrchol se svou dcerou.
Během 15-ti let se tohle stane z parku dříve známého jako Ledovec.
Tady vidíte jak postupně ustupuje Columbijský ledovec.
Každý rok z něj kousek zmizí.
A je to škoda, protože tyhle ledovce jsou tak nádherné.
Ale ti, kteří se na ně vyrazí podívat, uvidí tohle.
V Himalájích je ještě vážnější problém,
protože 40% všech lidí na světě čerpá vodu z řek a pramenů,
které jsou zásobeny vodou z tajících ledovců.
Během následujícího půlstoletí těch 40% lidí
bude čelit velmi vážnému nedostatku.
Itálie, Alpy.
A stejná oblast dnes.
Stará pohlednice ze Švýcarska.
V celých Alpách vidíme stejný příběh.
To samé platí i pro Jižní Ameriku.
Tohle je Peru před 15-ti lety.
A ten samý ledovec dnes.
Tohle je Argentina před 20-ti lety. A dnes.
Před 75-ti lety na konci Jižní Ameriky, v Patagonii.
Tahle rozlehlá ledová plocha je nyní pryč.
Plyne z toho ponaučení.
Děje se to na celém světě.
A led k nám může promlouvat.
Můj přítel, Lonnie Thompson, provádí v ledovcích hloubkové vrty.
Když pak vrtáky vytáhnou, mohou si led prohlédnout a studovat ho.
Jak sníh padá, zachytává v sobě malé bublinky vzduchu.
Oni pak dokáží změřit,
kolik CO2 bylo v atmosféře zrovna ten rok, kdy sníh padal.
Ještě zajímavější je myslím to,
že mohou měřit různé izotopy kyslíku a zjistit tak přesně,
jaká byla teplota ten rok, kdy ta bublinka byla zachycena ve sněhu.
Když jsem byl v Antarktidě, viděl jsem takové hloubkové vzorky.
A chlapík se na jeden podívá a říká,
"Právě tady schválil kongres zákon o čistého vzduchu."
Já jsem tomu nemohl uvěřit.
Ale ten rozdíl je opravdu vidět pouhým okem.
Jen pár let potom, co ten zákon schválili, vidíte jasný rozdíl.
Mohou zkoumat minulost, rok za rokem.
Stejně jako když lesník čte letokruhy.
Díky tání a mrznutí vidíte jasně vrstvu každého roku.
Takže u mnoha těchto ledovců mohou jít až 1000 let nazpět.
A na základě toho sestavili teplotní graf.
Modrá znamená zimu, červená teplo.
Tohle ukazuju z několika důvodů.
Zaprvé, ti takzvaní skeptici někdy tvrdí:
"Ó, tahle věc, to je jenom cyklický fenomén.
Vždyť i ve středověku bylo období oteplování."
No, ano, to bylo. Je to zrovna tady.
Jsou tu ještě dvě další.
Ale ve srovnání s tím, co se děje dnes,
ani se to nedá srovnat.
Takže když se podíváte na teplotu za posledních tisíc let
a porovnáte ji s CO2 za posledních tisíc let,
vidíte, jak blízce jsou si podobné.
1000 let CO2 v horských ledovcích je jedna věc.
Ale v Antarktidě mohou jít nazpět až 650000 let.
Tohle je mimochodem poprvé, co tenhle obrázek vidí někdo mimo malý okruh vědců.
Tohle je současnost,
a tohle je poslední doba ledová.
Potom to zase roste. Nyní se pohybujeme zpět v čase.
To je období oteplování mezi dvěma posledními dobami ledovými.
Tohle je druhá a třetí doba ledová zpátky.
Čtvrtá, pátá, šestá
a sedmá doba ledová zpátky.
Nyní důležitá poznámka.
Během celých těch 650000 let, úroveň CO2 se nikdy nedostala přes 300.
Jak už jsem řekl, dokáží změřit i teplotu.
Ta vypadá takhle.
První věc, která se vám určitě vybaví je...
No asi takhle. Kdyby tady byl můj spolužák z šesté třídy,
určitě by se zeptal, "Nepatřily kdysi k sobě?"
"Nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšel."
Samozřejmě, že patřily.
A spojení mezi nimi je ve skutečnosti velmi komplikované.
Ale je jedna vazba, která je daleko silnější něž ostatní, a je to tahle:
Pokud je více oxidu uhličitého, teplota roste,
protože zde zůstává více slunečního záření.
V oblastech Spojených států, kde se nacházejí velká města,
jako Cleveland, Detroit nebo New York na severu.
Tohle je rozdíl mezi pěkným dnem a kilometrem sněhu nad vaší hlavou.
Pamatujte na to až uvidíte tento fakt.
Úroveň oxid uhličitého, která nikdy nepřekročila 300, je dnes tady.
Tak vysoko jako nikdy předtím.
Ještě vydržte, tohle bych chtěl opravdu zdůraznit.
Štáb se mě snažil naučit, jak zacházet s touhle šíleností.
Tak jestli se nezabiju, tak vám...
Je to až tady.
Podívejte, jak daleko od přírodního cyklu to je.
A můžeme za to my.
Ale dámy a pánové, v dalších 50-ti letech, ne-li míň,
to stále poroste.
Až budou děti, co tu jsou, v mém věku,
bude to vypadat takhle.
Určitě jste už slyšeli o překročení limitu.
Za méně než 50 let to bude tady.
Tenhle odhad je proveden na základě čísel a dat, která nelze popřít.
Takzvaní skeptici se na to podívají a řeknou:
"No a? To je v naprostém pořádku."
No,
když to vezmeme z pohledu teploty.
Jestli tahle vzdálenost znamená mít kilometr sněhu nad hlavou,
co pak asi bude znamenat tahle vzdálenost na opačnou stranu?
Tohle opravdu není otázka politiky,
jako spíš morální otázka.
Jestli tohle dopustíme,
bude to krajně neetické.
Pevně jsem věřil v náš demokratický systém,
v naši samosprávu.
Domníval jsem se,
že tato fakta opravdu změní pohled politiků na problém globálního oteplování.
Myslel jsem, že to vyvolá rozruch.
Ale nevyvolalo.
Neustálý boj.
Vítězství, která nejsou vítězstvími.
Porážky, které nejsou porážkami
Někdy mohou zesílit význam jen nepodstatného pokroku,
jindy zase velkou chybu učinit zdánlivě nepodstatnou.
3. Dubna 1989.
"Syn senátora Gora sražen autem"
Syn se mi vytrhl z ruky a utíkal přes ulici za kamarádem.
Bylo mu šest let.
Dýchaly za něj přístroje.
Mysleli jsme, že ho ztratíme.
Pak konečně začal dýchat sám.
V nemocnici jsme strávili měsíc.
Všechny ty věci, kterých máte plný kalendář, najednou zmizely.
Zdály se triviální, nepodstatné.
Byl tak statečný. Byl to statečný kluk.
Úplně to změnilo můj pohled na svět.
I můj způsob života. Změnilo to prostě všechno.
Jak bych měl strávit svůj čas na téhle Zemi?
Opravdu jsem se do toho ponořil,
snažil se dozvědět co nejvíc.
Cestoval jsem do Antarktidy, na Jižní i Severní pól,
Do Amazonie.
Na místa, kde jsem mohl pochopit skutečnou podstatu toho problému.
Možnost přijít o to nejcennější.
Získal jsem schopnost, kterou jsem předtím asi neměl.
Pochopil jsem, jak snadno můžeme ztratit to, co považujeme za samozřejmé.
A pro naše děti už to tady možná nebude.
Tohle jsou záznamy atmosférické teploty od doby občanské války.
V jednotlivých letech se mohlo zdát, že teplota klesá,
ale celkový vývoj je naprosto jasný.
Navíc v posledních letech je nárůst ještě prudší.
10 nejteplejších let v historii se objevilo během posledních 14 let.
A úplně nejteplejší byl rok 2005.
Už jsme zažili vlny veder,
které podle vědců budou čím dál častější.
Například před pár lety v Evropě, kdy zemřelo 35000 lidí.
Ten samý rok v Indii se teploty vyšplhaly až k 50°C.
Letos v létě byly v mnoha městech na americkém západě zaznamenány nové teplotní rekordy.
Ve 200 městech zaznamenali historická maxima.
Stejná situace byla i na východě.
Včetně New Orleans.
Takže teploty stoupají na celém světě
a platí to i pro oceány.
Takhle vypadá přirozená změna teploty v oceánech.
Znáte to, jak lidi pořád říkají: "jó, to je normální.
Chvíli to stoupá, pak zase klesá."
Takhle to mělo vypadat během posledních 60 let.
Počítačové modely však kdysi předpověděly průběh následující.
A tohle jsou nedávno zveřejněné skutečné výsledky.
A samozřejmě teplejší oceán s sebou přináší i silnější bouře.
Během posledních let jsme viděli několik velkých hurikánů.
Mezi nimi Jeanne, Frances a Ivan.
Ve Spojených státech byl také zaznamenán rekordní počet tornád.
Japonsko, které se v našich médiích tolik neobjevuje, také zažilo rekordní počet tajfunů.
Předchozí rekord byl 7, v roce 2004 jich bylo 10.
Podle vědeckých knih bylo nemožné, aby hurikán vznikl v jižním Atlantiku.
Ten samý rok se jeden objevil u břehů Brazílie.
Na léto 2005 také hned tak nezapomeneme.
První přišla Emily, která udeřila na Yukatánu.
Potom hurikán Dennis, ten také napáchal mnoho škod.
Takhle dopadla největší ropná plošina na světě.
Tahle byla zase naražena na most u Mobilu.
A potom přišla Katrina.
Když dorazila k Floridě, měla sílu kategorie 1.
I tak ale zabila mnoho lidí a způsobila škody za miliardy dolarů.
A co se stalo pak?
Dostala se do oblasti teplejších vod.
Jak teplota vody roste, zvedá se rychlost větru a také jeho vlhkost.
Tady se Katrina formuje, pak přechází do zálivu nad oblast teplé vody
a nabírá sílu.
Podívejte na to oko hurikánu.
A samozřejmě, následky byly strašné.
Slovy se to nedá popsat.
Dostáváme zprávy a telefonáty, které mi lámou srdce.
Slyším lidi říkat: "Jsem na půdě. Vodu mám až u krku. Už to asi dlouho nevydržím."
A to se děje právě teď.
Upozorňovali jsme na problém Kanálu 17.
Říkali jsme: "Prosím, postarejte se o to.
Je nám jedno jak, na něco přijďte."
Tohle byla pro Ameriku novinka.
Ale jak se to proboha mohlo stát právě tady?
Slyšeli jsme varování, že mohou přijít silnější hurikány.
Slyšeli jsme varování, že Katrina může způsobit to, co nakonec způsobila.
A měli bychom si ujasnit, jak chceme reagovat na taková varování
od předních světových vědců.
Ve třicátých letech sužovala kontinentální Evropu bouře jiného druhu.
A Winston Churchill varoval anglický lid, že je to jiné než cokoliv předtím,
A že se na to musejí připravit.
Hodně lidí tomu nechtělo věřit.
Až Churchill začal být z toho váhání opravdu netrpělivý a řekl tohle:
"Doba váhání, odkladů, účelových a polovičatých řešení je u konce.
Nyní vstupujeme do doby následků."
12. Listopadu 1936.
Chyby způsobené v minulých generacích a stoletích bychom dokázali napravit.
Ale takový luxus dnes už nemáme.
Neprosili jsme se o to, prostě to přišlo.
Al Gore je podle předběžných výsledků vítězem.
Ještě však není jasné, kdo získal většinu na Floridě.
Florida stále nerozhodnuta.
George Bush byl zvolen prezidentem Spojených států.
Florida volí Bushe. Bush se stává prezidentem.
Oficiální výsledek zatím není znám, na Floridě je to příliš těsné.
Přestože s rozhodnutím soudu silně nesouhlasím,
Respektuji ho.
Respektuji tento výsledek jako konečný.
Já G. W. Bush slavnostně přísahám...
...že budu svědomitě vykonávat úřad prezidenta...
Byla to pro mě těžká rána.
Ale co můžete dělat?
Musíte se k tomu stavět pozitivně.
Přivedlo mě to zpátky k mému starému projektu
a začal jsem znovu pořádat přednášky.
Globální oteplování má jeden méně známý efekt:
přináší více srážek,
ale větší část z nich přichází najednou, v podobě velkých bouří.
Vypařováním oceánů vzniká v atmosféře větší vlhkost,
ale při bouřce zase většina vody padá dolů.
Vlastně si toho všimly i pojišťovny.
Musejí vyplácet stále více peněz.
Vidíte ty ztráty způsobené počasím?
A to tady zatím není rok 2005,
který se do toho rozmezí už ani nevejde.
Podobný rok zažili i v Evropě.
Příroda se tam prý zbláznila.
Různé neobvyklé katastrofy,
jakoby si příroda hrála na konec světa.
Červencové záplavy v Indii.
94 cm srážek během 24 hodin.
Zdaleka největší průtrž jaká se kdy v Indii objevila.
Mnoho záplav v Číně.
Paradoxně, globální oteplování nezpůsobuje jen záplavy,
ale také větší sucha.
Tahle provincie zažívala kritická sucha,
zatímco v nedalekých oblastech zuřily záplavy.
Globální oteplování totiž srážky nejen zvyšuje,
ale také je přemisťuje.
Všimněte si téhle části Afriky, přímo na okraji Sahary.
Místo mnoha tragédií, které zasáhly i Niger nebo Darfur.
Mají společný jmenovatel a to nedostatek deště a rostoucí sucha.
Tohle je čadské jezero, kdysi jedno z největších na světě.
Během posledních desetiletí téměř celé vyschlo.
To situaci ještě ztížilo.
Druhý důvod pro tento paradox:
Globální oteplování zvyšuje vypařování oceánů,
ale také vysává vláhu ze země.
Odpařování zemské vlhkosti při vyšších teplotách dramaticky roste.
A to má následky také pro nás ve Spojených státech.
Tak tohle je odbočka na Carthage.
Když mi bylo 14, zničil jsem tady rodinné auto.
Právě tam.
Sjel jsem ze silnice a převrátil se.
Vidíte toho černého býka?
Tyhle býky jsme chovali.
Mého otce zvolili chovatelem měsíce.
Na farmě vyrostl.
I během své kariéry v senátu se sem pořád vracel a choval dobytek.
A učil to i mě, bylo to skvělé.
Moje dětství bylo trochu neobvyklé,
každý rok jsem strávil 8 měsíců ve Washingtonu
v malém hotelovém pokoji.
Ale ty zbylé 4 měsíce jsme pak žili na téhle nádherné farmě.
Měl jsem tu psa a poníka.
Mohl jsem tady střílet z pušky,
jít se koupat do řeky
anebo si venku jen tak lehnout do trávy.
Chvíli mi trvalo než jsem pochopil rozdíl mezi prací a zábavou.
Místa kde lidé žijí, byla vybrána podle dobrých klimatických podmínek,
které se od poslední doby ledové příliš nezměnily.
Ale na téhle farmě už se počasí mění.
A z pohledu lidského života se ty změny možná zdají pozvolné,
ale z pohledu života téhle řeky se to děje velmi, velmi rychle.
Dva kanárci v uhelném dole.
Prvním je Arktický oceán, plovoucí ledová pokrývka.
Na jeho okraji leží Grónsko.
Říkám kanárek, protože Arktida je jedním ze dvou regionů,
které doplácí na globální oteplování nejvíce.
Tohle je Ward Hunt, největší ledová plošina v Arktidě.
Před třemi lety se uprostřed rozlomila.
Vědci byli udiveni.
Tohle jsou opilé stromy, každý roste jiným směrem.
Není to způsobeno větrem ani nadměrnou konzumací alkoholu.
Kořeny těch stromů jsou zapuštěny ve zmrzlé půdě, která postupně taje.
A tak se klátí do všech směrů.
Tahle budova byla postaven na zmrzlé půdě
a jak půda začala tát, budova se zřítila.
Tenhle dům musel být také opuštěn.
Ropovod, na kterém se objevují vážná statická poškození.
Teď si vemte tu ropa, kterou chtějí těžit v chráněné oblasti severní Aljašky.
Jsou závislí na kamionech, které jezdí tam a zpátky.
A ty kamiony jezdí po zmrzlé zemi.
Tohle je počet dní v roce, kdy je tundra dostatečně zmrzlá na to,
aby se po ní dalo jet.
Před 35 lety to bylo 225 dní v roce.
Dnes je to méně než 75 dní v roce.
Protože jaro začíná dřív, podzim začíná později
a teploty rostou a rostou.
Byl jsem na Severním pólu.
Pod tu ledovou vrstvu jsme se dostali v jaderné ponorce,
která se vynořuje nějak takhle.
Když v roce 1957 začali oblast zkoumat,
měřili radarem tloušťku ledu, aby věděli, kde se mohou vynořit.
Led musí být maximálně metr tlustý, aby se dal prorazit.
Takže si vedli pečlivé záznamy, které byly přísně tajné.
Snažil jsem se je přesvědčit, aby ty záznamy zveřejnili
a nakonec se mi to povedlo.
V těch záznamech bylo tohle:
Počínaje rokem 1970 začalo prudce klesat množství, rozsah i tloušťka
arktické ledové pokrývky.
Během 40 let se zmenšila o 40%.
A existují dvě hlavní studie, podle kterých za 50 až 70 let
tento led během léta zmizí úplně.
Možná si říkáte, jestli to něčemu vadí
a jak by vůbec mohl arktický led tak rychle roztát.
Když sluneční paprsky dopadají na led,
víc než 90% se odrazí zpět do vesmíru.
Když ale dopadají přímo do oceánu,
více než 90% je absorbováno.
A jak se zahřívá okolní voda,
urychluje tím i tání ledu.
Zatím funguje arktický led jako obrovské zrcadlo.
Odráží více než 90% paprsků.
Ochlazuje tak Zemi.
Ale jak taje, tepelné záření pohlcuje oceán
a oblast arktidy se začíná velmi rychle ohřívat.
Mnoho zvířat je na ledu závislých, např. Lední medvědi.
V poslední době se objevují případy utonutí těchto zvířat.
Někdy musejí uplavat až 90 km než najdou led.
Ale co to znamená pro nás?
Podívejte se na tu rozlehlou vodní plochu,
která kdysi bývala pokryta ledem.
Musíme tomu věnovat pozornost,
protože to má dopad na celou planetu.
Zemské podnebí je jako velký stroj na rozvod tepla,
od rovníku k pólům.
Používá k tomu proudění vody a vzduchu.
Podle vědců je zemské klima nelineární systém.
Jednoduše to znamená, že změny nemusejí být pouze plynulé.
Někdy přicházejí náhle, ve velkých skocích.
Průměrná roční teplota na Zemi je 14,5 °C.
Pokud se zvýší o 2,5 stupně,
podívejte se, jak se to projeví globálně:
+1 stupeň na rovníku, ale +12 stupňů na pólech.
A co se stane s vodními a vzdušnými proudy, nikdo přesně neví.
Největší starosti nám dělá severní Atlantik.
Golfský proud tady naráží na studené proudění přicházející z Arktidy.
Vypařuje se a teplo přechází nad severní Evropu.
Je zajímavé, že veškeré mořské proudy vytváří jeden uzavřený okruh.
Říká se tomu oceánská cirkulace.
Teplé povrchové proudy jsou červené, mezi nimi je i Golfský proud.
Studené proudy jsou vyznačeny modře.
Nevidíme je, protože prochází těsně nad dnem oceánu.
Když ze severního Atlantiku odchází teplo,
voda se ochlazuje a je také více slaná,
protože sůl se nikam neztrácí.
Voda je pak hustší a těžší
a klesá ke dnu rychlostí 20 milionů kubíků za sekundu.
Potom se vrací zpět na jih.
Na konci poslední doby ledové, když ledovce začaly ustupovat ze severní Ameriky,
let roztál a vytvořil obrovskou vodní masu.
Jejími pozůstatky jsou dnešní Velká jezera.
Ledovcová bariéra na východě se jednoho dne prolomila.
Všechna ta voda pronikla do oceánu
a rozředila místní hustší a studenější vodu.
Ta se stala lehčí a přestala klesat ke dnu.
Celý koloběh se zastavil.
Nad Evropou přestalo proudit teplo
a přišla další doba ledová, která trvala 900 až 1000 let.
Tato změna se udála během velmi krátkého období,
které trvalo jen asi 10 let.
Bylo to velmi rychlé.
Opakovat se to ale samozřejmě nemůže,
protože v severní Americe už žádné ledovce nejsou, a...
Počkat, není tam někde poblíž ještě další led?
No, jistě.
K němu se ještě vrátíme.
Je to pro mě neskutečně frustrující.
Snažím se ten problém vysvětlit, jak nejlépe umím
a přitom je to právě Amerika, která je jeho největším zdrojem.
Dívám se kolem a hledám nějaké známky snahy o zlepšení téhle situace.
Ale žádné nevidím.
Mnoho vědců tvrdí, že jednou z příčin znečišťování ovzduší
je rozkládající se vegetace.
Tak vzniká například opar, který dal Kouřovým horám jejich jméno.
Dobře, děkuji mockrát.
Ten člověk je ekologický extremista.
Nakonec nám nad hlavou budou létat miliony holubů
a všichni budeme bez práce.
Je to blázen.
I kdyby lidé byli příčinou globálního oteplování, jako že nejsou,
mohla by tohle být jedna z největších mystifikací v dějinách Ameriky.
Je to téma, které vyvolává silné emoce.
Pokud to jejich voliči nemají přímo na jazyku,
je pro ně snazší to ignorovat.
Říct jen: "To uděláme zítra."
A tyhle změny ovlivňují i roční období.
Tady je studie z Holandska.
Datum, kdy se vrací nejvíce ptáků.
Před 25 lety to bylo 25. dubna.
Jejich mláďata přicházela na svět 3. července,
právě v době, kdy vylézaly housenky.
Tak to zařídila příroda.
O 20 let později se housenky objevily s dvoutýdenním předstihem.
A ptáčata už to nestihla dohnat.
Takových příkladů najdeme v přírodě spoustu.
Tady je počet dnů s teplotami pod nulou v jižním Švýcarsku.
To číslo prudce klesá, ale podívejte se na tohle:
Zde je počet nových exotických druhů,
které zaplňují vzniklé mezery v ekosystému.
S tím se setkáváme i ve Spojených státech.
Už jste slyšeli o broucích, kteří napadají borovice?
Dříve většina z nich umírala během mrazivých zim.
Čím jsou ale zimy teplejší, tím více jsou borovice zdevastované.
Tohle je část jedlových porostů na Aljašce, které byly napadeny škůdci.
Úplně stejný úkaz.
Existují města, která byla postavena těsně nad pásmem moskytů.
Například Nairobi, Harare a spousta dalších.
Díky oteplování se moskyti dostávají i do vyšších poloh.
Existuje mnoho přenašečů infekčních chorob jejichž počty rostou.
A nejedná se jen o moskyty.
V posledním čtvrtletí se objevilo asi 30 nových chorob.
A mnohé z nich, například SARS, způsobily velké problémy.
Odolné formy tuberkulózy a další.
Také se znovu vynořily choroby, které byly kdysi pod kontrolou.
Jistě znáte ptačí chřipku.
Západonilský virus se objevil v Marylandu v roce 1999.
O dva roky později se dostal až k Mississippi
a o další dva roky později zasáhl celý kontinent.
Tohle jsou velmi znepokojivé úkazy.
Korálové útesy následkem také globálního oteplování
blednou až do tohoto stavu.
A následkem toho jsou ohroženy i druhy,
které na korálech závisí.
Obecně platí, že úbytek druhů je nyní
1000 krát rychlejší než bylo dříve obvyklé.
To mě přivádí k druhému kanárkovi v uhelném dole.
Antarktida.
Největší masa ledu na Zemi.
Jeden přítel mi v roce 1978 řekl:
"Až uvidíš lámat se ledovce v Antarktidě, dávej pozor,
protože to je první varování před globálním oteplováním."
Když se podíváte na tenhle poloostrov zblízka,
každá zelená oblast představuje ledovec velikosti Rhode Islandu,
který se v posledních 15 až 20 letech odlomil.
Chci se zaměřit pouze na jeden.
Jmenuje se Larsen B.
Všimněte si těch černých míst tady.
Skoro to vypadá, jako bychom skrz ten led viděli oceán.
Ale je to jen iluze.
Jedná se o tající vodu, která vytváří velká jezera.
Když nad nimi letíte v helikoptéře, vidíte stěny vysoké až 200 metrů.
Jsou tak majestátní, tak mohutné.
V dálce se zvedají hory a před nimi vidíte pevninský práh.
Tohle je plovoucí led.
Pak existuje ještě pevninský led na úpatí těch hor.
Ten se rozkládá v délce asi 30 až 40 kilometrů.
Předpokládalo se, že bude stabilní minimálně dalších 100 let.
I s globálním oteplováním.
Vědci, kteří tyhle ledovce studují, byli v naprostém šoku,
když uviděli tyto obrázky.
Začalo to 31. ledna 2002 a během 35 dní tento ledovec zmizel.
Nedokázali pochopit, jak se to mohlo stát tak rychle.
Snažili se přijít na to, kde udělali chybu.
A tehdy začali zkoumat ta jezera tající vody.
Ale ještě než zjistili, co se tam vlastně stalo,
už se začalo dít něco dalšího.
Když zmizel plovoucí led, nezůstalo nic, co by udrželo zbývající led na pevnině.
A ten pak začal padat do oceánu.
Bylo to jako vytáhnout špunt z láhve.
Jenže mezi plovoucím a pevninským ledem je rozdíl.
Plovoucí led je jako kostka ledu ve sklenici -
když se rozpustí, hladina příliš nestoupne.
Zato pevninský led je jako mnoho kostek nad sebou -
když se rozpustí, sklenice přeteče.
Proto také tito lidé z pacifických oblastí
museli odejít na Nový Zéland.
Ale chci se zaměřit na západní Antarktidu.
Zdejší led má totiž vlastnosti jak plovoucího, tak i pevninského ledu.
Zčásti leží na ostrovech a zčásti je podemílán vodou.
Takže oteplování oceánu se na něm projeví.
Kdyby se tato část měla rozpustit,
světová hladina moře by stoupla o 6 metrů.
Už byly zaznamenány znepokojivé změny na spodní straně této ledové masy.
Daleko méně stabilní je však Grónsko, které je přibližně stejně velké.
Grónsko by také mohlo zvýšit hladinu moře o 6 metrů, pokud by roztálo.
Od jednoho kamaráda jsem nedávno dostal pár fotek z Grónska.
Dramatické změny. Tohle jsou stejná jezera, která se vytvořila v Antarktidě.
Vědci si nejdřív mysleli, že jak bude voda do ledu prosakovat,
rychle zase zmrzne.
Pak se ale přišlo na to, že voda postupuje ledem směrem dolů.
Vytváří v něm tunely jako v ementálu.
Když se vytvoří jezero, vycházejí z jeho dna vertikální šachty,
kterými voda proniká až na sklaní podloží.
Tohle není někde na kraji Grónska, je to přesně uprostřed.
Je to silný přívalový proud čerstvě tající vody.
Prostupující přímo skrz grónský ledovec až na skalní podloží vespod.
Do určité míry je tohle běžné a vertikální šachty se tvořily už dříve.
Ale ne takové jako dnes.
V roce 1992 naměřili v Grónsku tento rozsah tání.
O 10 let později to vypadalo takhle.
A tady je tání z roku 2005.
Vědecký poradce Tonyho Blaira prohlásil, že kvůli tomu,
co se děje v Grónsku, bude třeba upravit světové mapy.
Pokud by došlo k roztání Grónska.
Nebo pokud by došlo k roztání poloviny Grónska a poloviny západní Antarktidy.
Takhle by vypadala hladina moře u Floridy.
U San Franciska.
V těchto oblastech žije mnoho lidí.
Holandsko, nízko položená země.
Naprosto devastující.
Okolí Pekingu, domov milionů lidí.
Oblast okolo Šanghaje - 40 milionů lidí.
Kalkata a Bangladéš - 60 milionů lidí.
Představte si ty následky, kdyby se najednou objevilo 100 milionů uprchlíků.
Tohle je Manhattan.
Pamětní místo Světového obchodního centra.
Po událostech z 11. září jsme si řekli: "Nikdy víc. "
A tohle by se stalo s Manhattanem.
Tohle se dá předpovědět přesně,
stejně jako se daly předpovědět škody v New Orleans.
Oblast pamětního místa by se ocitla pod vodou.
Možná bychom se měli připravit i na jiné hrozby kromě teroristů.
Možná bychom se měli starat i o jiné problémy.
1.3 miliardy lidí.
Pulzující ekonomika.
Stále větší spotřeba energie.
Masivní zásoby uhlí.
Uhelný pás v severní Číně,
centrální Mongolsko, správně.
Pak je tu provincie Shaanxi.
A také největší uhelný důl právě tady.
Je to povrchový důl?
Ano. Ano.
Pokaždé, když jsem byl v Číně, jsem se učil od tamních vědců.
Patří mezi světovou špičku.
Řekněte mi, kolik je tu zhruba elektráren, kde se používá uhlí?
Musím říct, že je jich velmi mnoho.
Je to prostě velmi výnosné.
V Číně je problém stejný jako ve Spojených státech.
Obě země používají staré technologie, které způsobují velké znečištění.
...více povodní, více sucha a silnější bouře.
A globální oteplování je jasnou příčinou.
Co se podle vás dá s touto situací dělat?
Tady se naučíte rozeznat pravdu od fikce,
pravé souvislosti od nepravých.
Ale když přijdou skutečná varování, přesná a vědecky ověřená,
musíme my lidé zajistit, aby je bylo slyšet a správně na ně odpovědět.
Máme problém zbavit se starých zažitých postupů,
na které jsme se v minulosti spoléhali.
Dnes čelíme jejich následkům.
Jsme svědky kolize mezi naší civilizací a Zemí.
Tuto kolizi způsobují tři faktory,
prvním je populace.
Když se rodila moje generace po druhé světové válce,
bylo lidí jen něco okolo dvou miliard.
Teď je mi přes padesát a celková populace je téměř 6.5 miliard.
A podle předpokladů se dostane až k 9 miliardám.
Takže pokud se populace zvýší o 2 miliardy během 10000 generací
a potom během jedné generace stoupne ze 2 na 9 miliard,
děje se tu něco hodně odlišného.
Stále více Zemi zatěžujeme.
Většinou jsou to hlavně chudší národy.
Roste spotřeba jídla, vody i přírodních zdrojů.
To je také jeden z důvodů devastace lesů, nejen tropických.
Je to také otázka politiky.
Tohle je hranice mezi Haiti a Dominikánskou republikou.
Jeden druh politiky tady a jiný zase tady.
Nejedná se pouze o kácení, ale také vypalování.
Přes 30% CO2, který každý rok vzniká, pochází z vypalování lesů.
Tohle je pohled na noční Zemi během 6 měsíců.
Městská světla jsou bílá, lesní požáry červené.
To žluté je spalovaní zbytkového plynu, např. na Sibiři.
To mě přivádí k druhému faktoru, kterým ovlivňujeme Zemi.
Technologicko vědecká revoluce je pro nás požehnáním,
přináší mnohé výhody v oblastech medicíny a komunikace.
Ale nese s sebou také velkou míru zodpovědnosti. Musíme přemýšlet nad jejími následky.
Tady je něco k zamyšlení:
Staré zvyky a staré technologie mají předvídatelné následky.
Ale staré zvyky a nové technologie mohou mít velmi odlišné následky.
Používání kopí, luků, pušek nebo kulometů,
to je jedna věc.
Pak ale přišla nová technologie.
Dnes o válce přemýšlíme jinak.
Tato nová technologie přinesla i nové následky
a my již nemůžeme bezmyšlenkovitě následovat staré zvyky.
Stejně tak jsme vždy čerpali obživu ze Země.
Používali jsme k tomu relativně jednoduché nástroje:
Pluh, traktor.
Ale i obyčejná lopata je dnes jiná.
Dříve vypadaly lopaty takhle.
Dnes jsou mnohem větší.
A každým rokem jsou silnější a silnější.
Takže dokážeme opravdu změnit povrch Země.
To samé lze říct o zavlažování, které je jinak velmi užitečné.
Ale když řeky odkloníme, bez zvážení následků,
mohou začít postupně vysychat.
V centrální Asii byly dvě řeky, které bývalý Sovětský svaz
využíval pro zavlažování bavlníkových plantáží.
Tyto řeky přinášely vodu do Aralského moře,
což bývalo čtvrté největší vnitrozemské moře na světě.
Když jsem tam přijel, uviděl jsem tuhle zvláštní flotilu rybářských lodí,
jak odpočívá v písku.
Tady se rybáři pokoušeli vybudovat kanál,
aby se dostali k ustupujícímu pobřeží.
Prohřešky, kterých se na přírodě dopouštíme, mohou mít dnes vážnější následky.
Naše technologie jsou stále silnější
a téměř se vyrovnají přírodním živlům.
A tohle je opět politický problém.
Tady je vidět, jak která země přispívá ke globálnímu oteplování.
Pokud dáte dohromady Jižní Ameriku, Afriku, Střední východ a Asii,
pořád to bude méně něž Spojené státy.
Tady je vidět množství emisí na osobu, US opět první.
Pokud vezmeme v úvahu celou populaci, trochu se to změní.
Čína hraje větší roli, stejně tak Evropa.
Pořád ale nejvíce přispíváme my.
Záleží jen na nás, jak se na to budeme dívat.
Náš způsob myšlení je totiž třetí a poslední faktor,
který ovlivňuje náš vztah k Zemi.
Když žába skočí do hrnce s vařící vodou,
hned zase vyskočí, protože ucítí nebezpečí.
Když ale skočí do hrnce s vlažnou vodou,
bude tam sedět dál, i když se voda začne pomalu ohřívat.
A bude tam sedět tak dlouho...
Dokud ji někdo nezachrání.
Je důležité žábu zachránit.
A pointa je následující:
Naše kolektivní vědomí je jako ta žába.
Někdy potřebujeme pořádný šok, abychom si uvědomili nebezpečí.
Když změny přicházejí pozvolna, jenom si tak sedíme
a nechce se nám nijak reagovat.
Jako dítě jsem vždycky v létě pomáhal na tabákové plantáži.
Miloval jsem to. Byl jsem ještě v tom věku,
kdy mi práce na farmě připadal jako zábava.
Ve zprávě ministra zdravotnictví z roku 1964 byl jasně
prokázán vztah mezi kouřením a rakovinou plic.
Ale tabák jsme pěstovali dál.
Nancy byla skoro o 10 starší něž já. Byly jsme nerozluční.
Vždycky mě ochraňovala, měl jsem ji rád.
Začala kouřit už jako teenager a nikdy nepřestala.
Zemřela na rakovinu plic.
Je to jeden z těch horších způsobů jak umřít.
Všichni jsme byli součástí systému, který vnímal cigarety jako běžnou věc.
Tahle představa byla pro mě velmi bolestivá.
Můj otec pěstoval tabák celý svůj život. Pak přestal.
Po tom, co se stalo, už v tom nemohl pokračovat.
Lidem chvíli trvá něž si dají dvě a dvě dohromady. Znám to.
Ale taky vím, že jednou možná přijde čas splatit dluhy.
Pak budeme litovat, že jsem si to nedali dohromady dřív.
Existují tři mylné představy, které nás matou.
Zaprvé: vědci nejsou jednotní v názoru, zda je ten problém reálný či ne.
Ve skutečnosti jsou.
Byl proveden průzkum všech odborných článků o globálním oteplování za posledních 10 let.
Z tohoto množství vzali 10% - 928 článků.
Víte, kolik z nich tvrdilo, že globální oteplování není skutečný problém?
Žádný.
Představa o nejednotnosti vědců byla záměrně vytvořena relativně malou skupinou lidí.
Jeden z jejich interních dokumentů se dostal na veřejnost.
A stálo v něm toto:
"Označit globální oteplování za teorii spíše než za fakt"
"Doktoři kouří cigrarety Camel" Tohle už jsme jednou viděli.
Po vydání zprávy mistra zdravotnictví.
Tehdy pronikl do médií dokument s tímto tvrzením:
"Pochybnosti jsou naším cílem. Je to ten nejlepší způsob, jak vytvořit ve veřejném mínění neshody. "
Ale podařilo se jim to?
928 vědeckých článků, všechny stejného názoru.
Pak tu máme vzorek 636 článků v bulvárním tisku za posledních 14 let.
Více než polovina z nich tvrdila: "No, nejsme si tak úplně jistí.
Možná to není skutečný problém. "
Pak se není co divit, že jsou lidé zmatení.
Ahoj.
Cos objevil?
Pro koho pracoval?
Velitele štábu?
To je Úřad životního prostředí Bílého domu.
Americký ropný institut. Jsou to lobbisti, kteří mají zájem na ropě a plynu.
Dá se to tak říct?
Určitě?
Zkus zjistit, kdo byli jeho klienti.
On obhajoval tu záležitost s Exxon Valdezem?
Určitě. Děkuji.
Vědci musí pravdu respektovat a prezentovat ji takovou jaká je.
Právě teď si ale v rámci svého svědectví odporujete.
Ten poslední odstavec jsem nepsal já.
Někdo ho k mé výpovědi přidal.
Pokud vás někdo donutí změnit vědecké závěry, pak se jedná z jeho strany o podvod.
V Sovětském svazu měnili vědecké závěry, aby odpovídaly jejich ideologii.
Viděl jsem vědce, kteří byli pronásledováni a zesměšňováni.
Přišli o práci i o peníze.
Jen proto, že odkryli nepříjemnou pravdu.
A chtěli nám ji sdělit.
Pracoval pro Americký ropný institut.
V roce 2001 ho prezident pověřil vedením politiky životního prostředí.
Od EPA dostal zprávu, která varovala před globálním oteplováním.
A přestože neměl žádné vědecké vzdělání, prostě ji upravil.
Chtěl jsem vědět, jak vypadá písmo toho člověka.
Tohle je ta zpráva a tohle jeho poznámky.
Říká: "To nemůžete tvrdit, jsou to jenom spekulace. "
To byla pro Bílý dům ostuda.
Ten chlapík o několik dní později rezignoval.
A ten samý den začal pracovat pro Exxon Mobil.
Před více než 100 lety Upton Sinclair napsal tohle:
"Je těžké něco pochopit, když váš plat závisí na vaší nechápavosti. "
Druhá mylná představa:
Musíme si vybrat mezi ekonomikou a životním prostředím?
Tady jde o hodně.
Hodně lidí tvrdí, že musíme.
Snažil jsem se přesvědčit minulou vládu, aby navštívila Summit Země.
A oni uspořádali velkou konferenci v Bílém domě a tvrdili: "Jistě, máme to pod kontrolou. "
Jeden z těch grafů mě zaujal, chvíli se u něj zastavím.
Tohle je volba, kterou podle nich musíme udělat.
Tady máme váhy. Na jedné straně jsou zlaté cihly.
No nevypadají báječně?
Mít tak jednu z těch cihel doma.
Na druhé straně je celá naše planeta.
Myslím, že tohle je špatná volba ze dvou důvodů.
Zaprvé: když nebudeme mít planetu...
Zadruhé: pokud uděláme správnou věc,
vytvoříme hodně bohatství i hodně pracovních příležitostí.
Protože uděláme-li správnou věc, posune nás to kupředu.
Už jsem tu přednášku dával snad tisíckrát.
Nejmíň tisíckrát.
Nashville, Knoxville, Aspen, Sundance...
Londýn, Brusel, Stockholm, Helsinki...
Čína, Jižní Korea, Japonsko...
Nejvíc času jsem asi věnoval snaze najít všechny ty věci, které lidem brání pochopit ten problém.
A vždycky když jednu z nich najdu,
snažím se ji rozmontovat, odstranit, zničit, vyhodit do povětří.
Mám jasný cíl.
Srozumitelně to lidem vysvětlit.
A nevím jak jinak to udělat, než projít jedno město po druhém.
Nashledanou. Ještě jednou děkuji. Nashle.
A věřím, že už brzo oslovím dost lidí na to, aby se něco změnilo.
Ukážu vám špatný příklad, jak vyvážit ekonomiku a životní prostředí.
Jedná se o spotřebu benzínu.
Nejekonomičtější je Japonsko.
Evropa plánuje Japonsko předstihnout.
Austrálie a Kanada jsou také před námi.
A tady jsme my.
Je proto dobrý důvod.
Tvrdí se, že když budeme příliš chránit životní prostředí,
ohrozíme tak automobilový průmysl.
Mohou přijít výrobci z Číny a obsadit náš trh.
No, tady je standardní spotřeba benzínu v Číně.
Už teď jsou daleko před námi.
V Číně už dnes naše auta neprodáme.
Nesplňujeme totiž čínské ekologické standardy.
V Kalifornii se pokoušeli prosadit auta s nižší spotřebou.
Nakonec byli zažalováni automobilovými společnostmi.
Ty tvrdily, že pokud by Kalifornie takto pokračovala,
dostala by se za 11 let tam, kde je dnes Čína.
S tím se prostě nemohli smířit.
A vůbec, jsou naše společnosti úspěšné?
No když se podíváme do světa, nejvíce se daří společnostem,
které vyrábí auta s menší spotřebou.
A naše společnosti mají velké problémy.
Třetí a poslední mylná představa.
Když už připustíme, že tento problém je skutečný,
asi je stejně moc velký na to, aby se s ním dalo něco dělat.
Víte, je hodně lidí, kteří přecházejí od zapření rovnou k zoufalství.
Přitom by se mohli uprostřed zastavit a něco udělat.
A tímto faktem bych rád skončil.
"Lidstvo má již dnes všechny potřebné vědomosti k tomu, aby mohlo problémy znečištění ovzduší vyřešit. "
Musíme toho udělat hodně.
Když budeme používat úspornější elektrické spotřebiče, můžeme snížit znečištění o tolik.
Pokud zavedeme i jiná úsporná opatření, sníží se znečištění o tolik.
Dále auta s nižší spotřebou, úspornější hromadná doprava,
větší využití obnovitelných zdrojů, lepší uhlíkové filtry.
Všechno tohle se sečte
a velmi rychle se dostaneme s emisemi na úroveň roku 1970.
Máme všechno, co potřebujeme.
Kromě politické vůle.
Ale víte co?
V Americe je politická vůle obnovitelným zdrojem.
Můžeme to dokázat.
Každý z nás je příčinou globálního oteplování.
Ale každý z nás má možnost to změnit.
Věci, které kupujeme, auta, ve kterých jezdíme.
Všichni můžeme snížit své individuální emise na nulu.
Řešení jsou v našich rukou.
Jen je musíme chtít uskutečnit.
Chceme zůstat pozadu za zbytkem světa?
Všechny tyhle země přijali Kyotskou dohodu.
Na světě jsou pouze dvě vyspělé země, které ji nepřijaly.
Jsme to my a Austrálie.
Naštěstí mnoho států přebírá iniciativu.
9 severovýchodních států se spojilo ve snaze snížit CO2.
Kalifornie a Oregon také.
Pennsylvania jde příkladem ve využití solární a větrné energie.
A přidávají se i jednotlivá americká města.
Všechna tato města se zavázala řešit globální oteplování.
A co my ostatní?
Otázka je velmi jednoduchá:
Jsme my Američané schopni velkých činů i když jsou obtížné?
Jsme schopni se překonat a změnit tak historii?
V minulosti jsme ukázali, že tu schopnost máme.
Vybudovali jsme stát, zvítězili v revoluci
a založili národ garantující osobní svobodu pro každého.
Jako Američané jsme přijali morální zodpovědnost a zrušili otrokářství.
Dali jsme volební práva ženám.
Porazili jsme totalitní režim a vyhráli válku.
Zároveň v Pacifiku i Atlantiku.
Zrušili jsme rasovou segregaci ve školách.
Vyléčili jsme vážné nemoci, např. obrnu.
Přistáli jsme na Měsíci!
Skvělá ukázka toho, co všechno můžeme dokázat.
Společně jsme svrhli komunismus.
Dokonce jsme už vyřešili i vážný ekologický problém -
ozonovou díru.
Tvrdilo se, že to nemá řešení,
protože by to vyžadovalo spolupráci všech zemí na světě.
Ale my jsme se tomu postavili.
A Spojené státy jako první začali s odstraňováním chemikálií,
které byly příčinou ozonové díry.
Teď musíme využít naše demokratické postupy a společně začít tento problém řešit.
Ale tentokrát se na to musíme dívat trochu jinak.
Není to jako ostatní problémy, kterým jsme dříve čelili.
Vzpomínáte, jak jsem vám ukazoval záběry otáčející se Země?
Když jedna z těch sond měla za sebou už 6 miliard kilometrů,
Carl Sagan řekl: "Co takhle vyfotit Zemi ještě jednou?"
Vidíte tu bleděmodrou tečku?
To jsme my.
Všechno, co se kdy v naší historii stalo, se stalo na té tečce.
Všechna vítězství a všechny porážky.
Všechny války a hladomor.
Všechny pokroky.
Je to náš jediný domov.
A ten je teď v sázce.
Náš život na téhle planetě, budoucnost naší civilizace.
Věřím, že je to otázka morálky.
Je na čase ten problém porazit.
Musíme znovu povstat a zajistit si bezpečnou budoucnost.
To co dělám, není zase tak neobvyklé.
Neobvyklé je, že jsem měl možnost se s tím seznámit už jako mladý člověk.
Dámy a pánové, přichází pan Al Gore.
Bylo to skoro jako okno, kterým se můžete dívat do budoucnosti.
"Vidíš to?", říkával,
"To je budoucnost, ve které budeš žít. "
Budoucí generace se možná budou ptát:
"Co si naši rodiče mysleli?"
"Proč neotevřeli oči, když byl ještě čas?"
Tu otázku si musíme položit i my, hned teď.
Jste připraveni změnit svůj způsob života?
Znečištění ovzduší můžeme vyřešit.
Začít se dá takhle: Navštivte www.climatecrisis.net
Můžete snížit emise uhlíku, až na nulu.
Kupujte úsporné spotřebiče a žárovky.
Používejte časované termostaty, snížíte energii na topení a chlazení.
Používejte v domě lepší izolaci.
Recyklujte.
Pokud můžete, kupte si hybridní auto.
Zkuste víc chodit nebo jezdit na kole.
Používejte hromadnou dopravu.
Řekněte rodičům, ať neničí svět, ve kterém žijete.
Pokud jste rodič, pomozte svým dětem zachránit svět, ve kterém budou žít.
Používejte obnovitelné zdroje energie.
Zjistěte si, zda váš dodavatel energie poskytuje i zelenou energii.
Pokud ne, ptejte se proč.
Volte lidi, kteří tento problém chtějí řešit.
Pokud nikoho takového neznáte, kandidujte sami.
Sázejte stromy,
hodně stromů.
Komunikujte se svým okolím, volejte do rádií, pište do novin.
Požadujte, ať Amerika přestane produkovat emise CO2
a zapojte se do mezinárodní snahy o zastavení globálního oteplování.
Snižte naši závislost na cizí naftě.
Podporujte paliva obsahující alkohol.
Požadujte auta s nižší spotřebou a nižšími emisemi.
Pokud se modlíte,
modlete se, aby lidé našli sílu se změnit.
Jak říká staré africké přísloví:
"Když se modlíš, tak sebou pohni. "
Doporučte tenhle film všem svým známým.
Zjistěte si co nejvíc o znečišťování ovzduší.
A potom začněte jednat.