Deník cizince
Začátek prosince
Snažil jsem se něco říct. To si pamatuju. Pak už přišel jenom hněv a pak zármutek. Z veškerého rozčarování jsem se probral na zastávce po cestě domů. Měl jsem pořezanou ruku, jak jsem v ní drtil tužku, kterou jsem před tím psal důležité věci. Aniž bych věděl, co mne tak rozlítilo a že se to ze stejné příčiny nestane zase, jsem se odebral domů. Hovor u krupičné kaše s RNDr. matkou, Ph.D. a RNDr. otcem, CSc., DSc., kteří zachraňovali svět dutými nanočásticemi a pasivními domy, aniž by si všímali čehokoliv lidského a člověka vnímali, jako jednotku kapitalistického myšlení, se protáhl do dlouhé noci, kdy kaše vychladla a myšlenky padly únavou do postelí spolu s jejími nositeli. Trochu jsem si pokrvácel prostěradlo, protože rána ještě zdaleka nebyla zaschlá. Zdál se mi sen o Ježíšovi, jak mluví k lidu a nikdo mu nerozumí, a tak ho uprostřed proslovu ukamenují. 

Kafe, ráno, rohlík, vstávám, poliju se mlíkem, tak nějak to bylo. Teď zas stojím na zastávce, vidím krev ze včerejška a doufám, že tam dneska nepřidám další. Štve mě, že mi mráz určitě rozladí kytaru, ale vlastně se mi to líbí. Dost bylo melodií. Dneska budu promlouvat hlukem. Hudba je přeceňovaná, je to jenom podmnožina zvuku, který za tím akorát není vidět. Neměl bych působit prvoplánově. Chci se dostat za hranice toho, co je hezké či nehezké. Ať zvuk promluví tím, co je správné. Když už nic, tak tím aspoň popudím pár idiotů. Třeba mě potom ukamenují. Dlouho jsem nečetl žádnou knížku, přesto bych nějakou chtěl napsat. Jsem líný, to se doktoru věd nelíbí. Ale jsem mladý, takže seru na doktora věd. Přestává mě bavit všednost. Proto si po cestě tramvají odlepuju strup a dělám tím okamžik nevšedním. Když si do rány bodnu klíč, na chvíli se mi rozostří zrak a vznikne něco nečekaného. To, že u toho vydávám syčivý zvuk, pak udělá okamžik nevšední i pro ostatní cestující. Takové oběti mám rád. Jsem porucha a myslím si, že je to dobré. Porucha dneska dostala za pět z němčiny. Doktor věd umí dobře německy. Ale neštve ho má neschopnost. Vidí, že mám nějaký cíl. Mám ho kvůli tomu rád. Scházím se v jedné garáži s literátem a bubeníkem, co neumí hrát. Nebaví mě na kytaru brnkat, tak do strun řežu nožem a řvu u toho. Je to povznášející.  Potřebuju novou kytaru, které bych si vážil a naučil bych se na ní místo řezání pilou kloudně hrát. Alespoň bych to tak chtěl. Netuším ale, jestli je to dobré. Když spálíme poslední pojistku v garáži, končíme. Je pravda, že když člověk dosáhne nadhledu nad uměním, tak může dělat, co se mu zlíbí? Nevím to jistě, ale cítím to tak. Prahnu po nadhledu. Večer nad fyzikou, kdysi oblíbeným předmětem, mne kupodivu docela naplňuje. Nemám ji rád proto, že v ní nemůžu nic dokázat? Nebo je to pouze má pohodlnost?. Máma mi vnutila obvaz na probodanou ruku, nelíbí se jí krvavé povlečení. Zdá se mi, že nemám žádný kamarády.

Mám kamarády. Alespoň si to myslím a jsem klidný. Rozhoduju se vydat se ven naboso. Rozhoduju se vrátit se pro boty, protože když pocit převládne nad skutečností, těžko se píší písemky z fyziky. I tak přicházím včas a jsem naštvaný na lidi, co přicházejí pozdě. Oni nešli bez bot. Oni jsou akorát natolik zhýralí, že nejsou schopni vstát včas. A to mají ke studiu mnohem vřelejší vztah než já. Zase ve mně začíná vzkvétat vztek. O přestávce řvu. Už je to dobrý. Baví mě přirozená chytrost. Proto chodím čas od času na kafe s přirozeně chytrými lidmi. Hádáme se, ale všechno je to v dobrém. Dneska moc nemluvím, spíš poslouchám. Když promluvím, nestojí to za to. Nemám peníze, a tak si na to jedno kafe půjčuju. Měl bych zase něco natočit, aby byly peníze. Poslední práce mě docela bavila. Bylo to totiž nenucené a vycházelo to ze mne. Bohužel takových zakázek moc není. Volám kamarádovi. Mám práci. Nebude mě to bavit, ale budu mít peníze. Doktor věd je spokojený, že jsem finančně soběstačný. Jsem rád, že je spokojený. Chtěl bych spojit nesourodé útržky do zcela nových celků. Chtěl bych dýchat něco jiného než kyslík. Chtěl bych už být na vysoké škole. Chtěl bych se dostat na uměleckou vysokou školu. Doufám, že na to nejsem příliš konvenční. Chci mít holku, kterou bych mohl hladit a opírat se o ni. Chci soužití beze slov, jen jakousi něhu a pochopení. Chci, aby byla měkká. Usmívám se při té představě. Rozhoduju se až do rána nefilozofovat. Zdá se mi, že ležím na něčem měkkém. 

Prostěradlo je po ránu opět od krve, zřejmě jsem si myslel, že se to nestane, když jsem si sundával obvaz. Proč se ty rány nehojí? Je to proto, že jsem je chtěl udělat? Mžourám, napůl usínám, hledám rozruch, který by mne přiměl doopravdy vstát. Přicházím na to, že jsem měl na sedmou hodinu ranní, tedy mám již dvě hodiny skluz. Přicházím na to, že doktor věd má pochopení a že mi napíše omluvenku bez zbytečného povyku. V hodině matematiky seznávám, že mám základní nedostatky, ale nepovažuji to za důležité. Mluvím se sestrou, kterou potkávám v autobuse. Nežije u nás doma už dva roky, takže se máme rádi. Je dobrá, mnou uznávaná umělkyně. Jíme wasabi, které si koupila a vůbec ji nechutná. Mluvíme o mé budoucnosti. Zná mě, a tudíž ví, co je pro mne dobré. Tak nějak to koresponduje s tím, co bych chtěl. Sestra dokázala být měkká a hladící pro svého snoubence. To je dobře, mají se rádi. Sestra mi radí, jak na ženský, krapet se červenám, ale beru si její rady k srdci. Doktor věd ji dobře vychoval. Říkám o lidech, že jsou marní, a jsem přesvědčený, že nejsem marný. Večer jsem doma zapadl a nechal v tom kamarády samotné. Sněhem se nedalo žít, opustit dům bylo nemožné. Hrál jsem si se psem. Vypadal starší než kdy dřív. Černou srst mu už pokrývalo mnoho šedých chlupů. Usadil se ve mně pocit, že někoho ztrácím, ať už psa, nebo kamarády, kterým jsem chtěl pomoct. Jejich víra ve mne bude dneškem oslabena a já nikomu nezaručím, že se to nestane znova. Zdálo se mi, že jsem ztratil všechny kamarády. 

Konec prosince
Kýč je pro mne již velmi vyčpělá forma. Už není, co v něm objevovat. Jsme jím obklopeni většinu života. Přemýšlím o kýči a přitom se dívám na deformující se reklamu skrze průhlednou rukojeť držátka v autobuse. V autobuse mám vždycky čas na shrnutí všeho před tím. Asi bych chtěl do budoucna studovat film. Chci, aby se i ostatní mohli dívat mýma očima. Ale nechci je do toho nutit. Taky bych chtěl, aby někteří natočili film, jak svět vidí svýma očima. Třeba bych je pak pochopil a mohl si k nim najít cestu. Seznamování je dlouhý a náročný proces, který se mi nechce podstupovat s člověkem, který mně nijak neimponuje a který se bojím podstoupit s člověkem, který mi imponuje. Máma mi říká, že proto zůstávám cizincem i v místech, která se pro mne stala domovem. Asi není lehké mě mít rád. Poslední drcnutí a syčení mne odpoutá od madla a vyvrhne do zimy Mendlova náměstí. Z matného obrysu slunečního kotouče za starým komínem občas probleskne ostrý paprsek, jak hýbu hlavou při pohybu svých nohou. Myslí mi problikne spáleniště, které tu bude, až se slunce rozhodne zestárnout a pohltit naši zemi. Všechny snahy o řešení našich pozemských problémů přijdou vniveč jediným konečným řešením. Na chvíli jsem ztratil chuť věci řešit. Chtěl jsem jimi být jen fascinován. Chtěl jsem pociťovat, nešťárat se ve smyslu. Obloha vycházejícího rána se mi na tu chvíli rozzářila. Nebylo to slunce, že by se zvětšovalo, bylo to hltáním onoho okamžiku, kdy se tramvajím valila pára z oken ven, jak teplý vzduch kondenzoval při kontaktu s chladem okolního prostředí. Okamžik, jako když vidíš otce se synem, jak si hrají a na chvíli zapomínají na své nešvary. Chvíle, kdy koncentrované pocity skládají svým vnímatelům vjemové symfonie. Než jsem k tramvaji došel, jako by se toho stalo mnoho a uplynula dlouhá doba. Chtěl bych být více fascinován. Jsem závislý na pocitech. Tloustnu, stávám se měkkým sám sobě. Už i tabák voní po Vánocích, když si v první prázdninový den usedám do křesla oblíbené kavárny, kde čekám na Markétku. Všechno mi říká, že ji mám milovat. Každý jsme jiný, jsme si navzájem měkcí. Je brouk v mé hlavě, blahodárný ovocný nádor na mozku, který nezbývá než uctívat a chovat v libosti. Nemohu se jí však zatím oddat. Snad proto, že by to bylo napořád. Snad proto, že kdejaká je hezčí, snad proto, že kdejaká je chytřejší. Žádná nebude nikdy Markétka, proto onen nádor pravidelně krmím rakovinou lásky našeho častého setkávání. Dívám se na ni, jak pije čokoládu. Vím, že musí ještě něco zažít. Něco, co ji trochu usadí na zem. Bojím se, že jinak by mě to bolelo. Proč se nemůžu povznést za ní? Proč ji srážím dolů? Chtěl bych… Snažím se zoufale si omlouvat svou upjatost. Káva, decka nějakého hroznového krveprolití, sálavé teplo, polštář, úsměv naproti mně. Halucinace končí obejmutím na rozloučenou, a zabouchnutím dveří vlaku. Zbytek dne nemá smysl. Zdá se mi, jak něco měkkého leží na mně. 

31. prosince okolo 23:30
Zdá se mi, že nemám nikoho. Že i uvnitř jsem prázdný. Možná proto tu teď sedím v koutě se sektem za padesát korun a nohou si odťukávám poslední zbytky starého roku. Pro všechny myšlenky mi teď zbyla už jenom smska od blízké osoby, která je sama padesát kilometrů ode mě a kterou nejsem schopný ani milovat. Cizinci, pro které jsem já zcela odměklým  cizincem, odpalují nový rok, zatímco já bych v tom starém radši klidně zůstal. Držel bych se starého kalendáře a ještě chvíli přemýšlel, jak vykročit do nového roku, aby stál za to. Nebo abych měl alespoň naději. Uvědomuji si, že všechno, čím jsem opovrhoval, nad co jsem se povznášel, existuje pohodlně beze mne. Všechno to právě teď vykračuje pravou nohou, kterou mne zašlapává a nechává opuštěného ve starém roce. Ne, Silvestr se letos výjimečně nepodařil. 
1. ledna
Jako mravenec v cukru, vlezl tam pro blaho všech. 
Zahrabal se do všech těch krystalů, které ho pomalu dusí.
A už nikdy nenalezne cestu zpět.
Sám a přežraný cukru.
Cejtím se, jako ten mravenec. Když tady měknu pod náporem lenosti a čokolády.

 Začátkem ledna
Probouzím se v čisté peřině, učesaný a snad i navoněný. Po nekonečných promluvách s rodiči jsem naškrábal na kus papíru tohle:
„Uvězněn v problému plodícím problémy, nešťastný svět nefungujícího systému. V křeči postupně hroutícího-se, avšak stále pevně podpořeného dobrým prvotním úmyslem najít to pravé, v němž se v mém případě mísí ono všechno v jedno nehmotné nic, jež každým prosraným dnem nabývá na objemu. Málo jsem byl vychovaný v askezi, málo věcí mne převyšovalo. Čněl jsem si hlavou nad neproniknutelným stropem a neviděl, co je pod ním. Slepě jsem doufal, že tam není domeček z karet… který tam… kurva byl…“
Máma si to přečetla a je smutná. Myslí si, že je mi teď zle. Není mi zle, akorát jsem nastolil nový řád. Potřebuju čas, abych se v něm zorientoval. Potřebuju motivaci, abych v něm setrval. Fascinace a požitkářství, dvě věci, na kterých jsem stavěl vše. Teď to mám nahradit vůlí a optimismem, jenom proto, že je to slučitelné s normálním životem. Rodiče se ukázali být všímavější, než jsem si myslel, pedantštější, než jsem si dokázal představit. Mým prohřeškem byla samota a oni se rozhodli zakročit a v mých osmnácti letech ze mne udělat normálního člověka. Běhám, učím se, vnímám a vstřebávám. Ale není to ono. Nevím, jestli jsem těch pár let žil špatně, nebo dobře. Věděl jsem, že jsem si na to přišel sám a byl jsem tomu rád, připraven si to hájit. Ustoupil jsem. Nevím, jestli mám být rád, když mi to nedělá radost. Podle rodičů mi leží na srdci osud celého světa, a přitom jsem lhostejný k vlastnímu osudu. Je to prý špatně, a tak bych to prý měl začít dělat dobře.  Všechno to normální je pro mne velmi cizí, a tak přestávám být cizincem ve světě ostatních a začínám být cizincem ve svém vlastním světě. V noci se mi zdá, že nežiju svůj život a možná se z toho už neprobudím.
S odstupem času
Rány, které jsem si způsobil naschvál, se nehojí. Těkavý hluk v mém srdci a fascinace v mé hlavě tam zůstanou až do ticha. Občas je to ke škodě, občas je to krásné. 

O historii aviatiky

Při jedné z mnohých poutí nočním městem jsem si zamanul létat.
Pomalu zmenšit všechny ty světlé tečky na horizont nevšednosti
a s vycházejícím kotoučem se snést a aníž bych vydal hluk, dosednout 
za stůl, vypité lahve a dělat, že se probouzím. 

Chci zažít, proměnit svou kůži na omýtku druhoválečného domu. 
Chci být fotografem, který den myslí a pak jednou zmáčkne. 
Vývrtkou se otevírá nový, suchý den. 
A já si alespoň připomenu něco málo z historie létání.

Periferie noci
Takové noční pásmo, vykrádačka Appolinaira a trochu i Ginsberga.

Bdící jednou z prvních suchých, teplých nocí.
Z venku sálá pach měšťáctví, špatné svědomí fabuluje v napjaté očekávání.
V matném oparu vidím v oknech poslední televize, morseovkou hlásící nespavost jejich diváků. 
Kdyby byl o patro pode mnou bar, šel bych, kryt slamákem, poslouchat jazz kubánské půlnoci.
Nedivil bych se sovám, tipoval bych to na mývaly, bezcílně roztahující odpadky po Orleans, před rozedněním. 
Možná čekám spíše Bazilejskou dodávku čerstvého mléka z rána, ale příliš zachytávám poryvy zakázaného krátkovlnného pásma stoupenců pouličního odboje proti rozbřesku, nespavé Islanďany, protože na noční barevná světla čekají po celou šeď severského dne. 
Pokud neusnu, budu bloudit po světě do přehřátí mysli, však je tolik věcí, jež lze chápat jen v noci. 
V malém narůžovělém pokoji, probdívám prazvláštní noc v periferii aprílového Brna.

Maturita
Další noční kousek

Spotřebován
a zevnitř plný tepla.
Obří ropuše jedu na ruku. 
Překlenout záhyb a být obalený,
hlavně aby mi nečouhala noha.

Takto nechávám plout nad hlavou jasnou noc,
když není nad čím přemýtat, zpravidla to vydržím nejdéle.

Sarajevo – Kohoutovice

A jel bych s nějakou opravdovou holkou
(rozuměje ne s dítětem, a ne s naprostou krávou)
třeba někam řezat do struny a řvát. Třeba někam pod most. 
Čím víc obilná země, tím lépe. 
Čím víc bělásků nám během cesty usedne na batoh
Tím víc se na ty chvíle už teď těším. 
Tím víc obilná země to bude. 

A budeme mít tečku za určitou částí života. Budeme gradovat a následně používat zcizovacích prvků s digresemi pro zpomalení toho nekonečného a nespoutaného proudu. A nebude to jeden stoh, vylezeme na celoroční práci kombajnu a budeme od tam volat do světa, protože teď jenom píšeme do šuplíku. 
A to co jsme si slibovali, na to konečně nalezneme odvahu. A nebude tam žádný napětí, bude o čem mluvit, slova se nebudou měnit v bouřkový mraky a srát nám na hlavu. A na chlast ani nebudou peníze, protože budeme mít hlad. Rozdělat oheň bude nad naše síly a po čase dojdou i sirky, budeme tedy ukusovat kousek sýra a sedět vedle zaplivanýho krámu s pečivem u nádraží a doufat, že nám dají nějaký nepodarek, třeba ze včerejška. A zapomeneme názvy všech souhvězdí, stejně tak malou násobilku. Budeme předškoláci, akorát bez přezůvek a místo tašky na úbor, s krosnu. A až nebude šťáva ani v přehrávači, tak se teprve přestaneme stydět zpívat. A boty zalepený gafou a ukradená šrajtofle s občankou. Nekonečná tahanice s městskou policií bývalé Jugoslávie, stanování v periferii a krádež plodů ze zahrádek soukromníků.
A vousy mi zas povyrostou,  jak to vidím v odrazu od vodní hladiny, když se nahatí koupeme. A šprajcnem se v Bukurešti, já nestihnu zápis a o tebe mají doma panický strach. Jdem okolo silnice a maliny jsou pokrytý cenťákem olova. Bere nás náklaďák a ty usínáš a ten chlápek je nějakej divnej. 
A pak jsme děsně špinaví a já poznávám Vídeňskou ulici. A Tohle Ti slibuju, teda alespoň prozatím.

A tohle se nám líbí?
Návod ke čtení: Vezměte libovolný zvukový rekordér, zapněte jej. Poté zaujměte pohodlnou polohu a dejte se do čtení. Z důvodů, jež vám na konci prozradím, si ale napřed vyřešte následující polynom, víte-li, že má komplexní kořen α1 = 1−2i. Zapálení počtáři mohou též črtnout graf. Prosím o poctivost, text jinak ztratí smysl.

~Představuji si, že hudba hraje z větráku, že to nejsou jedničky, nuly, tabulky a seznamy. Že se proudem stává svěží. Pomalu ulehám k mandolíně a představuji si, že je to psací stroj. S polštářem pod hlavou začínám pomalu zvracet to, co mne trápí, a dávat tomu jakýsi tvar. A tohle se nám líbí, jako jedna z posledních věcí.
Když dělám, co se po mne požaduje, nedělám to rád. Když dělám, co je mi libé a naplňue mne to, nedělám to pořádně. Pořádně umím asi doopravdy jen koukat do zdi, jíst a přikyvovat. Nesnáším svoji povahu. Jsem neustále utěšován kamarády a neustále srážen krutou realitou matematiky. Co jsem? Jsem ten idiot, který si nepamatuje, co je kombinační číslo? Jsem ten notorický flákač, který si neustále odmítá zapamatovat, co že je to kombinační číslo? Jsem snad umělec, který pouze sebekriticky není spokojený s tím, co dělá? Pravda je, že jsem asi jediný pravidelný posluchač svých písní, jediný, kdo si po sobě přečte text a nenajde chybu. Jsem nikdy nezapálená cigareta, kterou jsem kdysi chtěl nosit za uchem, abych byl drsný. Jsem svoje dlouhé vlasy a jsem sukně, kterou již dlouho plánuji nosit. Jsem ten štěk, který už je za humny. Teď už jenom rozštěkat sousední vesnici.
~Až rozštěkám celou vesnici, vypnu jistič u silnice a zapálím oheň. Vrátím celý Svojanov do pravěku a postupně zavedu prvobytně pospolnou společnost. Je to tak správně, T.Miléři? 
Klepou mi na rameno. 
Budoucnost je na mně
Budoucnost je bohužel v prdeli.
Depresím nepropadat! 
Vždycky můžeš sežrat svoje děti. 
Do zemljamky si zabuduju periskop
a půdu budu kypřit granáty. 
~Tohle se ti líbí, zámořská křivko růstu? 
 "Pracuji, tedy jsem", budiž ti země lehká, tati. Tvůj popel rozsypu tam, kde jsem pokácel tvou jabloň. Tu, kterou jsi zasadil, když jsi dostavěl barák. Ta, kterou jsme nechali uvadnout, ta, jejíž plody nás nezajímaly. Jejíž plody jsme nahrazovali jablečnými substituty v Tescu. Místo které jsme na chvíli postavili solární elektrárnu, když to bylo výhodné. Jabloň, na které ses jednou pokoušel oběsit, když ses nad námi poprvé hluboce zamyslel. "Pracoval jsi, a teď už nejsi". "Nevidím, tedy jsem", "Nemám, tedy nejsem", nebo "Vidím a jsem zklamaný". Jsem zklamaný. Naše tolik nenáviděné "nemoci - nemohoucno" bylo nahrazeno nemocí zvanou konzum - můžeš, ale nemusíš a k tomu nemusíš máš půl tuctu slev a bonusů. S přáním poustevníka si kupuji nové boty, protože mi máma vyhodila staré, s pokáním hříšníka si ale sám kupuji další jablka a hliníkový vršek od jogurtu vyhazuji do běžného odpadu.
~ Jsem hliník. Jsem mohutné množství energie, spotřebované za účelem obalit třetinu litru nápoje, abych byl následně vyhozen a vyžádal si další energii na svoz odpadu-mne a následnou likvidaci. Jsem zbytečný, neefektivní a s oblibou používaný. Toto se ti líbí, planeto?  
Nutně potřebuji spiklence. Nebýt sám, jsem neschopný měnit se sám o sobě, i když chci. Na všech je ale více špatného, než dobrého. Snažím se to považovat za normální. Je se mnou něco špatně, je-li mi sympatičtější budovatelská poezie než Klaus a jeho skepse? Sám jsem skeptický až moc, stávám se skeptický ke Klausovi. Když ekonomové znetvořili, co mohli, neměla by se lidská pozornost přenést opět více na filozofii? Na tenký led, kde se cíleně předhazují hypotézy, nikoliv jediné pravdy. A jsou peníze ukazatelem vůbec něčeho? A co když nefungují?
~ Jsem slabý a nemorální. Ke svému úspěchu si napřed potřebuji vytvořit nepřítele, na kterého bych pak ukázal prstem, a všechno by začalo dávat smysl... Nějak nepohodlně se mi leží na břichu a bolí mne za krkem. Tohle se ti líbí, Pavle Kohoute? Mám hlad, jsem unavený a zoufalý. Asi si dám sušenky. Tohle se ti líbí, Charlesi Kaufmane?
Když si člověk půjčí peníze s úrokem, vytvoří nové peníze. Tyto peníze jsou čistě imaginární a nejsou podloženy žádnou skutečnou hodnotou. Ekonomické hospodaření, založené na zisku z každé činnosti dospělo do takového stavu, že například přes osmdesát procent amerických dolarů nebylo nikdy vytištěno, neskrývá se za nimi žádná konkrétní hodnota a v rámci udržitelného fungování finančního systému by neměly nikdy existovat. Peníze v úročném hospodaření opouštěji pozici sluhy a stávají se bezohledným vládcem, k čemuž rozhodně nebyly vytvořeny. V současné době jsou to právě tyto "neexistující" peníze, jež drancují statisíce domácností, obtěžkaných hypotékami a jinými dluhy. Tedy zatímco lidé, kteří přivedli svět, spoza zatemnělých oken sedanu, do největší novodobé krize, se opalují na střešní terase apartmánu vysoko nad zemí, jejich odpadky jsou sužováni ti nebozí, jež žijí pod nimi, někde u vývodu z jejich hajzlu. 
~ Přemýšlím nejen nad svojí milou, ale i nad druhou světovou válkou, Židy a tak. A taky jak je mi tu v tom županu krapet vedro, ale s tím soutěž zřejmě nevyhraju. Tohle se vám líbí, paní Levhartová?
Mám spiklence. I tak v objetí pláču, i tak vychutnávám se smutkem.
~ Toto se líbí a zároveň nelíbí mně. 
Oteplení planety o jeden stupeň bude prý znamenat vyhynutí asi šedesáti procent nám známých živočišných a rostlinných druhů. Zneúrodnění valné části půdy, globální nedostatek pitné vody, okyselení oceánu, nepředvídatelné počasí a v neposlední řadě zaplavení čtyř nejobydlenějších míst na zemi. Palčivý problém! Pominu-li, že cílem čistě penězi řízené ekonomiky, jež se dívá ne více než deset let dopředu, není s destabilizací klimatu jakkoliv bojovat. Dostávám jediný možný prostředek, jak s jevem a jeho dopady nějak bojovat. Je to daň z vyprodukovaného uhlíku, jež destabilizaci a následné oteplování způsobuje. Je to nástroj založený na penězích. Na velkovelké vševeličině, která však nefunguje a z valné části ve své současné formě neexistuje. 
~ Toto mne přivádí k šílenství. Tohle se ti líbí, Mamone?
Mám spiklence. I tak se otepluji.
~ Vypínám topení a lepím na zeď dvacet čísel polystyrenu. Tohle se ti líbí, tati? 
A všichni ti, kdož se zasazují o blahobyt a budoucnost, jsou rozhádaní. Je nám do hlav vštěpována poděděná ideologie o tom, co je zakázáno a přes co nejede vlak. A ano, vlak nejede. Stojí a také se otepluje. A někdo, že už je to marný, a druhej, že to tak vůbec není. A další někdo pak umřel a další dostal stařeckou demenci a začal popírat sebe před pěti lety. A další můj kamarád dostal kopřivku a začal popírat sám sebe nyní. Možná nedostal kopřivku a možná jsem to já. A další je jenom pozér a já jsem zase jenom dobrej, protože se dokážu vidět i trochu kriticky. Všechno to tvoří mozkomíšní kaši. Pod vlivem Sametového undergroundu plynou myšlenky z jednoho ucha do druhého. Bez vyslovení, ale jako bych je slyšel. Venuše v kožešině a já v peřině. Filozof, nedouk a chronický koukač do zdi. 
~ Hudba se změnila na velice otravný prvek atmosféry pokoje. Tohle se ti líbí, T.Vtípile? 
První půjdou na porážku amící.
Pak asi my dva. 
Vezmeš si mě? 
Jdi do prdele a chcípni!  
Maturante bez budoucnosti.
~ Výše uvedenou báseň nechávám pouze k věření. Tohle se vám líbí, pane profesore?
Vyrobeno na Moravě. Napsáno prvně na papír importovaný z Bulharska, propisovací tužkou přivezenou z konference na Aljašce. Poté přepsáno na notebooku Lenovo - tedy USA, Čína a Singapour, manufactored in Tchaj-wan. Nakonec vytištěno tiskárnou Samsung v Jižní Koreji, tonerem ze Spojeného království, na papír, který táta přivezl z práce v automobilu Škoda Favorit, vyrobeno v Československu. U psaní byla požívána výhradně Fair trade káva. 
~ Tohle se ti líbí, Továrno Evropo?  
Nyní vypněte zvukový rekordér a poslechněte si krásnou ambientní hudbu, kterou jste během čtení stvořili. Polynom byl čistě na odvedení pozornosti od prvních pokynů, aby ses, vážený čtenáři, choval zcela přirozeně.